![](https://nuskull.hu/wp-content/uploads/2024/09/linkinpark-mike-emily-245x245.png)
2013. március 26.
Tracklist:
01. Start Walking
02. Shirts
03. Nightlife
04. Focus On Your Own Family
05. Altar Boy
06. Don't Make Me Go
07. Come Find Me
08. Janie
09. Seek Advice Elsewhere
10. Always Alone
11. Stolen Away
12. Take Me Out
Műfaj: punk rock
Támpont: Dillinger Four, Dear Landlord, Banner Pilot
Hossz: 30:09
Megjelenés: 2013. március 12.
Kiadó: Epitaph Records
Webcím: Ugrás a weboldalra
Kétség sem férhet hozzá, hogy az Off With Their Heads az elmúlt egy – de inkább csak fél - évtizedben jócskán hozzátett ahhoz, hogy a koszosabb, karcosabb pop punk is ugyanúgy elfogadásra kerüljön a színtér friss tagjai között, mint az erőteljes sterilizáláson átesett társai. Hiszen ne feledjük: műfajok sokaságához hasonlóan a pop punk is egy erőteljes, kicsit önszabályozó diverzifikáláson esett át, a Minneapolisi-iskola pedig pontosan ezért hordoz magában olyan erényeket, amelyek miatt odaadóbban tudunk a zenekarhoz nyúlni, és ez nem csak annak köszönhető, mert imádjuk a Jawbreakert.
Ugyan nem ezek a srácok rajzolták fel a térképre a hangzást, hanem még a ’90-es években a Dillinger Four és talán öntudatlanul a No Idea Records punk fellegvára, de nyomatékosan érdemes kijelenteni, hogy a minneapolisi pop punkban utazó Off With Their Heads jelentősen berobbant az undergroundba a 2006-os Hospitals EP-vel, amely legalább olyan monumentális volt a hangzás életében, mint a Midwestern Songs of the Americas. Az biztos, hogy a Descendents-ritmikát bőven felvegyítette a vonulat (ez adja főleg a punk rock érzésvilágot), hozzáadta a san franciscói Jawbreakert a dallamvilág mezsgyéjén és egyben az önkifejezés egyik kiindulási pontjaként. Az egészet pedig megtoldotta azzal a karcos vokál- és gitárhasználattal (No Idea Records-bandák a ’90-es években és az ezredfordulón), amellyel most már olyan zenekarokat azonosítunk, mint a Banner Pilot, a The Fake Boys vagy a 2009-ben óriási lemezzel jelentkező Dear Landlord. A csapat debütálása és a színvonalat remekül tartó második nagylemeze (amely ugyan hangzásilag kicsit letisztultabb lett) után nagy teher zúdult a Home nyakába, hiszen az elvárások bizony az egeket verték. A zseniális és a bandától kissé szokatlanul szentimentális Nightlife pedig jócskán rátett a várakozási indexre, hiszen Ryan Young leénekelte rólunk a szakállas szívünket is, akár csak Chuck Ragan (a HWM és Ragan úr néhol akár be is ugorhat) vagy Patrick Costello (Dillinger Four). Hogy megérte-e a lemez a várakozást? Erre nagyon könnyű egy mondatban válaszolni: Youngék megírták a zenekar legjobb anyagát. Azt a lemezt, amelyet szívesen odarakunk az első és kiváló EP mellé, de fontos megjegyezni, hogy a Home enyhe szakítás nem csak a zenekar eddigi eszmeiségével (már alig érezni a minneapolisi pop punkot), de a fentebb vázolt hangzás dominanciájával is. Hiszen érezhetően enyhült, ahogy a zenekar egy „érzelmesebb” kitárulkozásra váltott és inkább akar a Home egy sima, szívből jövő punk-lemez lenni, mint pop punk, amivel nincs is semmi baj. A zenekar továbblépett. Komorság és depresszív gondolatmenetek: a Home-on a düh kicsit szenvelgően ütközik ki, az agresszív punk hangzás pedig remek táptalaj ehhez; a mélység különösen szembetűnő lesz emiatt, a ’90 repetitív panelfolyam ezt rántja ki a medréből és a helyi minneapolisi hagyományok érzelmi egzisztenciáját veszi fel (Hüsker Dü stb.). A himnikusság néhol pedig egészen páratlan magasságokba repül. A Home-ot erőteljesen ajánljuk a punkzene szerelmeseinek, akiket pedig eddig elriasztott a banda pop punkos kinyilatkozása, az most már nyugodtan tehet Youngékkal egy próbát, hiszen a csapat valamilyen szinten félresöpörte az eddig felvértezett hangzását: a karcos pop punkot fél évtized után elhagyták; az Off With Their Heads pedig ezzel elindult egy olyan úton, amely miatt a kortárs punkzene nagyjai között érdemes őket emlegetni. 8/10