![](https://nuskull.hu/wp-content/uploads/2024/09/linkinpark-mike-emily-245x245.png)
2024. január 29.
Tracklist:
1. Dumbstruck Dumbfuck
2. Sort Yourself Out
3. This Is All My Fault
4. We Need More Bricks
5. Heartbreak of the Century
6. Go Outside!
7. Take Me With You
8. They May Not Mean To (But They Do)
9. It Won't Be Like This Forever
10. Moody Weirdo
Műfaj: pop-punk
Támpont: blink-182, The Story So Far, Real Friends
Hossz: 33 perc
Megjelenés: 2024. január 19.
Kiadó: Hopeless Records
Webcím: Ugrás a weboldalra
A walesi Wrexham városa nem csak bénácska focicsapatáról híres, amit a két hollywoodi szupersztár, Ryan Reynolds és Rob McElhenney vásárolt meg 2021-ben, hogy egy szívmelengető dokusorozat keretein belül istápolják játékosaikat fel a csúcsligába. Itt tevékenykedik most már 12 éve a Neck Deep zenekar is, akik az elmúlt egy évtizedben a Brit-szigetek első számú pop-punk formációjává léptek elő, ehhez pedig nem kellett más, mint a srácok készsége a baromira fogós dalok írásához. Ez a menetelés először 2020-ban vett érdekes kanyart, a banda negyedik, All Distortions Are Intentional c. lemezénél, amikor is majdnem minden alternatív zenekar ezt a nagyon popos, a lehető legrádióbarátabb irányt kereste a saját munkásságában; ez alól ők sem voltak kivételek. Megvan ez az időszak, ugye? Amikor az összes vézna, full sleeve tetkós arc úgy festett, mintha egy Zara– vagy Gap-katalógusból lépett volna elő. Bár ez az anyag nem csorbította meg különösképp a Neck Deep hírnevét (sőt van, aki szerint a legjobb kiadványuk), mélyen belül mindenki tudta, hogy nem ez a banda igazi arca. Így most, négy évvel később, legyűrve egy világjárványt, javában a lángoló, összedőlő húszas években kaptunk egy olyan Neck Deep-cuccot, amilyenre majdnem tíz éve nem volt példa. Szükség volt-e erre egy, alapvetően a stíluson belül is túltelített piacon? Nem kifejezetten. Önazonosnak hat látni és hallani a srácokat abban a közegben alkotni, ami mindig is a valós csatornájuk volt? Teljes mértékben!
Amit rögtön az elején fontos leszögezni a bandával kapcsolatban, az az, hogy ezek az arcok sosem vágytak a rivaldafényre. Szerény, középosztálybeli családok fiaiként tengették az életüket és nőttek fel egy lepratelep városban, a napjaikat pedig leginkább a gördeszkázás, a focizás, a bandázás és a zenehallgatás/-készítés töltötte ki. Így a korábban említett identitásválságos epizód is nagy valószínűséggel a kiadó és/vagy menedzsment ötlete volt, illetve gondolom az is, hogy ezt az ötödik, saját magukról elnevezett lemezt vegyék fel Los Angelesben – mert mostanra már megvannak az eszközeik, a tőkéjük, a kapcsolataik, meg mert miért ne?! LA-ben viszont valami eltört a fiúkban, majd a sarkukra álltak és ledumálták a kiadóval, hogy hadd csinálják inkább meg ezt a cuccot otthon, a garázsukban, mindenféle külsős ember belekotnyeleskedése nélkül. Rizikós döntés ez az ő szintjükön, de mindenképpen tökös lépés is egyben. A Hopelesst nem nagyon kellett győzködni (valószínűleg mert inkább ők hunyászkodnak meg az aranytojást tojú tyúkjaik előtt), a lemez zöld lámpát kapott, a fiúk pedig teljesen DIY módon álltak neki a self-titled elkészítésének.
Ezt pedig lehet szó szerint venni, ugyanis az album elkészültében tényleg csak egy marék ember vett részt – mármint a zenekar öt tagján kívül. A felvételek Seb Barlow basszer nevéhez fűződnek (aki amúgy az énekes, Ben bátyja), és külön érdekesség, hogy ez a debütáló Wishful Thinking óta az első anyag, amit ilyen szinten felügyelt. Érdemes még hozzátenni, hogy bár a kezdetek óta ott volt a banda körül (mint mondjuk Tom Denney gitáros az A Day to Remember esetében), tényleges taggá csak négy éve vált – pont az ominózus pop rockos lemezt követően -, miután a zenekarban mindössze egy évet bőgőző Joshua Hallinget váltotta. Seb egyébként nem az egyetlen „elsőlemezező” alak jelenleg a banda soraiban, frissen üdvözölhetjük Matt Powlest is (amúgy imádom, hogy az összes tag neve egy szótaggal leírható, nagyban megkönnyíti ez az egyszeri szerkesztő dolgát), aki eddig dobtechnikusként ügyködött a srácok mellett, és a 2022-ben dob-bantó (bocsi) Dani Washingtont váltotta a bőrök mögött. A fiúk elmondása alapján ez a felállás nagy valószínűséggel már egy életre szól.
Most már ideje lenne a konkrét zenéről is beszélnem egy zenei kritikában, nem igaz? Az az igazság, hogy sok mindent nem lehet elmondani a banda nevét viselő anyagról, azon túl, hogy színtiszta pop-punk, annak minden külső-belső tulajdonságával. Ha nagyon egzaktnak kéne lennem, akkor azt mondanám, hogy
a 2000-es évek pop-punk szövegei találkoznak a 2010-es évek zenei megoldásaival és a 2020-as évek hangzásbeli elvárásaival.
A dalok fülbemászóak, hol pörgősek, hol kicsit balladisztikusak, és szinte mindig masszívan inspirálódnak a blink-182 hagyatékából, akik nemcsak a srácok bálványai, de turnéztak is már velük közösen, sőt szinte puszipajtások is: Markék rendszerint patronálják a fiatalokat (értsd: harminc körüli csávókat) az új dalokkal kapcsolatban. Valószínűleg a zenekar legnagyobb húzóereje a slágerességen (This Is All My Fault) kívül Ben Barlow frontember könnyen azonosulható szövegeiben rejlik. Az énekes most is a műfaj “trendi” témáit járja körbe – a saját szemszögéből megközelítve. Akad itt a szüleinkkel való kapcsolatunkat átértékelő darab (They May Not Mean To), illetve a modern kor hatására jóval nagyobb szerepet töltenek be a mentális egészségünkkel foglalkozó tételek is (Heartbreak of the Century, Sort Yourself Out, Go Outside!). Sokak megdöbbenésére még egy politikai deep cut is felkerült az anyagra – mert manapság tényleg nem lehet pártatlannak maradni ebben a témakörben – a We Need More Bricks képében, amiért az énekes meg is kapta az interneten, hogy fasznak politizál meg szítja a feszkót, mire ő úgy reagált:
Ha azt akarod, hogy a punkzenéd biztonságos és fertőtlenített legyen, mentes a politikai kommentároktól vagy csak a világgal kapcsolatos véleménynyilvánítástól, akkor az nem is punkzene.
Persze nem kell azt képzelni, hogy itt komolyabb témájú (mégis upbeat hangzású) mind a tíz dal. Nyilván nem is lenne igazán blink’ worshipper a csapat, ha nem pakolták volna fel a lemezre a Take Me With You című baromkodós számot, ami csak arra kéri az erre tévedő idegen életformákat, hogy vigyenek inkább magukkal, mert ennél még az is jobb lehet, ha űrszondát dugnak a nyílásainkba.
A Neck Deep révbe ért. Az ötödik lemezzel már nem volt mit bizonyítaniuk, a rajongótáboruk nemcsak állandó, de folyamatosan növekszik, az új kiadványt pedig már karrierjük legnagyobb fellépésén, a londoni Alexandra Palace-ban mutatják be március végén a Knucke Puck és a Drain társaságában. Persze ez még távolról sem a hosszú távú terveik csúcsa, csak egy megugrandó állomás, innentől pedig jöhetnek az arénák, stadionok, a határ pedig a csillagos ég. Negatívabb hangvételű szövegeik ellenére a srácok most nagyon jól érzik magukat, és ha nem is dőlnek teljesen hátra, szépen, komótosan captatnak tovább. Ha ezt a minőséget hozzák az elkövetkezendő évek során, akkor abban a sikerben és hírnévben, amiért az elmúlt egy évtizedben küzdöttek, talán már nyaknál mélyebben is el tudnak majd merülni. 8/10